![](https://dzirkstele.lv/wp-content/uploads/2024/05/p3.jpg)
Plastmasas izstrādājumi joprojām veido vienu no lielākajiem vides piesārņojumiem pasaulē. No vienas puses, tā ir viegli pieejama un salīdzinoši lēta izejviela ar daudzveidīgu pielietojumu, bet, no otras puses, pēdējos gadu desmitos ir saražots tik daudz plastmasas vienību, ka tā kļuvusi par globālu vides piesārņojuma problēmu.
Mēs ilgi esam dzīvojuši lineārā ekonomikas jeb “paņem, izgatavo, izmet” modelī, tāpēc nav pārsteigums, ka pasaulē arvien vairāk un skaļāk tiek runāts par vides saudzēšanu un saglabāšanu, vienlaikus samazinot atkritumu daudzumu, kas ik gadu tiek noglabāts poligonos. Lai pārietu no lineārās uz aprites ekonomiku, ikvienam ir jāsāk ar sevi un savu ieradumu maiņu,” teica “Zaļās jostas” vides izglītības vadītāja Aija Caune.
Aprites ekonomika, pretēji lineārajai, nozīmē mazināt dabas resursu izmantošanu jaunu lietu radīšanai, atkārtotu esošo materiālu izmantošanu un pārstrādi, radot jaunas lietas no tā, kas vairs nav nepieciešams, un nodrošinot produktam vairākus dzīves ciklus.
“It kā skan vienkārši, tomēr, ja runājam, piemēram, par plastmasas izstrādājumiem, tad te parādās virkne izaicinājumu gan ražotāju, gan patērētāju, gan valstu likumdošanas pusē. Piemēram, lai aprites ekonomika veiksmīgi darbotos plastmasas izstrādājumu jomā, ir jāraugās vairākos virzienos. Ja atskatāmies uz pēdējiem vismaz 50 gadiem, kad kopumā ir saražots tik daudz dažādu plastmasas izstrādājumu, kas nav pārstrādājami un izmantojami tālāk, šķiet, ka ar vienu planētu nepietiek, lai tos visus noglabātu zem zemes. Šajā laikā uzņēmumiem bija vienkāršāk saražot plastmasas izstrādājumus un samaksāt dabas resursu nodokli, īpaši neaizdomājoties par to, kas ar to notiks tālāk,” norādīja Caune.
Vairums no kopējā atkritumu daudzuma varētu tikt pārstrādāts vai izmantots enerģijas ieguvei, kas samazinātu poligonos noglabāto atkritumu daudzumu, nepieciešamību pēc jauniem dabas resursiem un mūsu visu ekoloģiskās pēdas nospiedumu. Lai to paveiktu, iedzīvotājiem jāiesaistās pašu radīto atkritumu šķirošanā, bet ražotājiem būtu arvien vairāk jādomā par pārstrādātas plastmasas izmantošanu pirmreizējo materiālu vietā.
![](https://dzirkstele.lv/wp-content/uploads/2024/05/p4.jpg)
Pastāv vismaz vairāki desmiti dažādu plastmasu, tai skaitā nepārstrādājama un atkārtoti neizmantojama
Plastmasa neapšaubāmi ir mūsu ikdienas daļa – dzērienu pudeles, iekārtu mehānismi, elektrotehnikas detaļas, sadzīves ķīmijas iepakojums, medicīnas preces, transporta sastāvdaļas, santehnikas caurules, grīdas un jumta segumi, paletes, atkritumu konteineri, dažāda veida maisiņi, kefīra un sulu pakas, ģeotekstils un daudz citu priekšmetu. Izaicinājumi sākas brīdī, kad ražošanā tiek kombinēti vairāki plastmasu veidi vai arī plastmasai tiek pievienoti citi materiāli, veidojot kompozītmateriālus.
Kopā ir vismaz vairāki desmiti dažādu plastmasas veidu, un katram no tiem ir sava funkcija un pārstrādes iespējas atkarībā no piedevām un piejaukumiem. Plastmasas izstrādājumiem, kas izgatavoti no vairāku veidu polimēriem, ir ierobežotas pārstrādes iespējas, tādējādi tas ir viens no aprites ekonomikas šķēršļiem.
“Mūsdienu lielais izaicinājums ir nevis plastmasa pati par sevi, bet gan veids, kā to ražo, lieto un vai to var pārstrādāt un izmantot atkal. Ja tiešām vēlamies atrisināt plastmasas piesārņojuma jautājumu pēc būtības un īstenot efektīvu aprites ekonomiku, tad jāsāk ar ražotāju, lai rezultātā plastmasas priekšmetā būtu iespējami mazāk piejaukumu vai lai to nebūtu vispār. Jo tīrāks produktus, jo to ir vieglāk “sadalīt reizinātājos” un pārstrādāt,” norādīja “Zaļās jostas” pārstāve.
Klasiskākie kompozītmateriālu piemēri ir čipsu pakas vai gaļas produktu iepakojums, kas pārsvarā sastāv no daudzslāņu polimēriem, piemēram, to apakšu veidojot no polipropilēna vai polistirola, bet augšu – no dažādiem piejaukumiem.
“Tieši pārtikas iepakojumi nereti rada izaicinājumus, jo tie ir sarežģīti pēc to sastāva. Proti, nereti tiek veidots materiāls, kas nelaiž cauri ultravioletos starus. No vienas puses, ražotājs domā par ilgāku produkta uzglabāšanas termiņu, bet, no otras, tiek radīts materiāls, kura vienīgais ceļš ir poligona virzienā. Savukārt čipsu pakas nevarēs atkārtoti pārstrādāt, jo šī iepakojuma ražošanā krāsas svars varētu būt līdzvērtīgs plastmasas svaram, tāpēc plastmasu atdalīt ir neiespējami,” teica Caune.
Tāpat varam runāt par PET, kas pats par sevi ir viegli pārstrādājama plastmasa, taču mūsdienās pudeļu vāciņi ir izgatavoti no polipropilēna vai HDPE, kas ir jāpārstrādā citādāk nekā PET. Pat daļa polietilēna maisiņu tiek ražota ar piejaukumiem, kas būtiski samazina to pārstrādes iespējas.
Dažādiem plastmasas veidiem ir atšķirīga kušanas temperatūra, tāpēc tos nevar pārstrādāt, saliekot visus “vienā katliņā”. Proti, polipropilēns nevar tikt pārstrādāts kopā ar polistirolu, jo abu plastmasas veidu kušanas temperatūra ir atšķirīga. Ja tos saliek kopā, tad rezultātā vienas plastmasas granulas varētu nebūt izkusušas, bet otras būtu sadegušas. Rezultātā ne viens, ne otrs materiāls nebūtu izmantojams. Tāpēc svarīgs ir viendabīgs materiāls. Turklāt plastmasas pārstrādes skaits, atšķirībā no stikla, ir limitēts, jo materiālam pārstrādes procesā zūd kvalitāte, tai skaitā tā noturība un stiprums.
Monomateriāls – risinājums ilgtspējīgākam iepakojumam
Skaidrs, ka dzīve bez plastmasas būtu utopija, jo ir neiespējami atrast jomu, kurā bez tās var iztikt. Ēdināšana, medicīna, transports, lauksaimniecība, celtniecība – lai visas šīs nozares veiksmīgi funkcionētu, bez plastmasas izstrādājumiem neiztikt. Līdz ar to risinājums būtu lietot plastmasu atbildīgi – sākot ar vienveidīga izstrādājuma ražošanu, beidzot ar pārstrādi izstrādājuma dzīves cikla beigās. Jo viendabīgāks materiāls, jo vieglāk to pārstrādāt, jo ir skaidrs un zināms tā sastāvs.
Ilgtspējīgāka iepakojuma kontekstā pēdējos gados arvien vairāk tiek runāts par monomateriālas plastmasas izmantošanu ražošanā, kas ir teju vienīgais veids, kā panākt, lai maksimāli daudz apgrozībā laistās plastmasas tiktu pārstrādāta. Monomateriāli ir vienkāršas un viegli pārstrādājamas alternatīvas tradicionālajām plastmasām; tie ir materiāli, kas satur viena veida polimēru.
Diemžēl patlaban bez “zaļās domāšanas” nav radīti apstākļi, lai ražotājiem būtu izdevīgāk izmantot pārstrādātos polimērus, jo, pirmkārt, tie objektīvi ir zemākas kvalitātes nekā no naftas iegūtās polimēru granulas, otrkārt, to ražošanas izmaksas bieži ir augstākas nekā granulām, kas iegūtas no naftas produktiem. Tāpēc ražotāji arvien izvēlas plānāku, vieglāku un lētāku plastmasas iepakojuma materiālu, kas sastāv no dažādiem kompozītmateriāliem.
Šobrīd pasaulē, tai skaitā Latvijā, tiek strādāts pie izmaiņām, proti, plānots, ka nepārstrādājamai plastmasai tiks ieviests paaugstināts dabas resursu nodoklis, savukārt pārstrādājamas plastmasas gadījumā nodoklis būs jāmaksā tikai par to daļu, kura nebūs pārstrādāta. Tas nozīmē, ka plastmasas ražotājiem, tirgotājiem un importētājiem būs jāuzņemas atbildība par pašu ražoto vai tirgū laisto materiālu, maksājot vairākas reizes lielāku summu dabas resursu nodokļa veidā vai slēdzot līgumu ar ražotāju atbildības sistēmas uzņēmumu, piemēram, “Zaļo jostu”, kas nodrošinās, ka konkrēts apjoms no uzņēmuma ražotā materiāla tiek atgūts un atkārtoti pārstrādāts.
Pamatu pamats – atkritumu šķirošana
Kvalitatīvas pārstrādes pamatā vispirms ir atkritumu šķirošana un pēc tam – sadalīšana dažādās materiāla sastāva plūsmās, jo saturs, kas tiek izmests dzeltenajā konteinerā, tiek atkārtoti pāršķirots un pēc tam to vai nu pārstrādā vai izmanto enerģijas ieguvei kā cieto kurināmo. Tādējādi pat gaļas iepakojumam vai polietilēna maisiņam var būt otra dzīve. Ikviens var iesaistīties, atbildīgi un rūpīgi šķirojot vai vismaz nesabojājot to, ko citi labi sašķirojuši, piemēram, nemetot pie sausā iepakojuma slapjus papīra virtuves dvieļus, eļļainu, slapju kartonu un tamlīdzīgi.
Mūsdienās arvien vairāk attīstās gan atkritumu šķirošanas, gan pārstrādes tehnoloģijas. Piemēram, industriālo atkritumu apsaimniekotājs “CleanR Verso”, kas pāršķiro visu, ko iedzīvotāji izmet dzeltenajā konteinerā, savā atkritumu šķirošanas centrā ieviesis mākslīgo intelektu “Trashify”, kas analizē visus uz līnijas nonākušos atkritumus, atpazīstot tos pēc etiķetēm, fiziskajām īpašībām, piemēram, formas, krāsas u.tml. Arī darbinieki ir instruēti par biežāk sastopamo atkritumu sastāvu, atsevišķi sašķirojot tos produktus, kas ražoti no vienādiem materiāliem.
Pēc tam, kad plastmasa tiek vēlreiz sašķirota, to attīra no piejaukumiem, lai pārstrādātu granulās, no kurām vēlāk var tikt ražoti jauni plastmasas izstrādājumi. Arī gadījumos, ja nav skaidrības par plastmasas veidu un to, vai tā būs derīga pārstrādei, tā tāpat ir jāšķiro, jo šos materiālus var izmantot kā kurināmo, radot siltumenerģiju.
Salīdzinoši mazākā daļa no visiem dalīti vāktajiem plastmasas atkritumiem nav derīgi nedz pārstrādei, nedz arī reģenerācijai, un tādi materiāli ir, piemēram, plastmasa ar bioloģiska rakstura atliekām, ar auto un citām eļļām, kā arī dažāda liela izmēra plastmasa, kas ievietota vieglā iepakojuma konteinerā un ar ierastajām šķirošanas metodēm nav sašķirojama.
Šķirošanas kvalitātes ziņā mums visiem noteikti ir vieta, kur augt. Tas pats attiecas uz šķirošanas kvantitāti, jo ap mums ir vairāk pārstrādājamas plastmasas, nekā varētu šķist.
— Ražotāju atbildības sistēmas uzņēmuma “Zaļā josta” vides izglītības vadītāja Aija Caune
![](https://dzirkstele.lv/wp-content/uploads/2024/05/p5.jpg)
Rūpes par apkārtējo vidi no bērnības
Dodoties pastaigā pa mežu vai braucot ar velosipēdu, vēl joprojām nākas redzēt izmestas pudeles, skārda bundžas un citus atkritumus. Tas liek aizdomāties, kāpēc nevar pudeli izmest atkritumu šķirojamajā konteinerā, kas ir pieejami ikvienam iedzīvotājam. Rodas jautājums: kas pamudina izmest plastmasas pudeli dabā – ieradums, slinkums aiznest līdz atkritumu konteineram, informācijas trūkums? Tāpēc ir svarīgi sākt mācīt jau no mazotnes rūpēties par savu apkārtējo vidi.
Gulbenes 1. pirmsskolas izglītības iestāde kopš 2012.gada darbojas Ekoskolu programmā. 2015.gadā par sasniegumiem ilgtspējīgas attīstības, vides izglītības un vides aizsardzības veicināšanā iegūts starptautiskais Ekoskolas sertifikāts un Zaļais karogs, 2021.gadā – Ekoskolu vēstnieku statuss. Viņi māca saviem mazajiem audzēkņiem šķirot plastmasas pudeles un izmanto tās atkārtoti.
‘’Esot Ekoskolai, bērniem ikdienā tiek mācīts, skaidrots un uzskatāmi rādīts (iespēju robežās), kā tiek šķiroti atkritumi. Iestādes teritorijā pieejami atkritumu konteineri, bērniem tiek stāstīta to nozīme un nepieciešamība mūsu ikdienas dzīvē. Ikdienā iestādē bērniem nav pieejamas un nav nepieciešams izmantot plastmasas pudeles. Vasaras periodā, lai remdētu slāpes, tiek uzrunāti vecāki nest vairākkārt lietojamās ūdens pudeles. Plastmasas pudeles atkārtoti tiek izmantotas pēc nepieciešamības. Pārsvarā tas ir ziemas periodā, laikā, kad ir daudz sniega. Tiek uzrunāti vecāki atnest plastmasas pudeli, kurā tiek liets krāsains ūdens, ar kuru bērni dodas zīmēt sniegā, kā arī atsevišķās reizēs tiek izgatavotas putnu barotavas. Kad plastmasas pudeles ir veikušas savu funkciju, tās tiek izmazgātas, saplacinātas un ievietotas tām paredzētajā konteinerā. Iestādes teritorijā kopš 2021.gada pieejama mācību siltumnīca, kura tika izgatavota no vairāk nekā 800 izlietotām plastmasas pudelēm. Siltumnīca tapa sadarbībā ar vecākiem, darbiniekiem un draugiem, kuri iesaistījās un palīdzēja savākt nepieciešamo izejmateriālu daudzumu siltumnīcas tapšanai,” stāsta Gulbenes 1. pirmsskolas izglītības iestādes vadītāja Iveta Cigle.
Šis ir ļoti labs piemērs, kā bērniem tiek mācīta zaļā domāšana, jau no maza bērna kājas parādot, ka pareiza atkritumu šķirošna ļauj samazināt apkārtējās vides piesārņojumu un tā radītās sekas. Mūsdienās ir pieejami dzeltenie atkritumu šķirošanas konteineri, kuros mēs ikviens varam izmest savu vai kāda cita izmesto pudeli, tikai ievērojot pareizu šķirošanas principu. Tā tiek dota iespēja plastmasas pudelei atgriezties apritē, padarot apkārtējo vidi tītrāku.
![](https://dzirkstele.lv/wp-content/uploads/2024/01/zala-josta-1.jpg)